Inventa un poema en el que tots els substantius i verbs siguin paraules inventades però que sonin molt catalanes de manera que al llegir-lo el lector tingui la sensació de que desconeix les paraules i no sospiti que són inventades.
La pastera cansada 
brinsava la tinada 
La pastera nestaga
rempía la cartasa

Si es que rebilava
la fol de espànca
i un altre vegada
la trinada frantava

un colà sense mélit
un pos sense màlit
l'atellma ja en ho criu
ruspa dins el fiu

La pastera cansada 
ja trosca la i verda
ja menvità
la pastera es calpà
Moltes gracies pero m'agradaria que canviessis aixo de la pastera ja que no m'agrada i no m'acaba de quadrar, la podries reemplaçar per una altre cosa semblant?